Acum 66 de milioane de ani,
un asteroid se îndrepta direct spre Pământ.
Impactul avea să schimbe dramatic cursul vieții pe planeta noastră,
provocând o extincție în masă care a distrus trei sferturi din faună.
Din întunericul ce a urmat, a apărut un grup care avea să domine lumea.
Mamiferele.
Adaptabile și foarte răspândite,
se găsesc în fiecare ocean, pe fiecare continent, în aer şi sub pământ.
În această serie, vom dezvălui secretele succesului lor
și provocările cu care se confruntă într-o lume dominată
de cel mai de succes mamifer dintre toate. Noi.
MAMIFERELE
Amurgul în pădurile din Africa Centrală.
O familie de cimpanzei caută un adăpost pentru noapte.
Ca noi, au o vedere diurnă excelentă,
dar noaptea, pot fi luaţi prin surprindere.
Pe măsură ce se întunecă, se urcă în copaci, unde e mai sigur.
Acolo, încep să-și facă patul.
În vârful copacilor, familia va putea să doarmă profund pe timpul nopţii.
Dar dormitul noaptea e rar printre mamifere.
Peste două treimi dintre ei devin activi doar după asfințit.
În timp ce noi şi cimpanzeii dormim duşi,
majoritatea mamiferelor din lume sunt cel mai active.
ÎNTUNERICUL
Zambia.
E amurg și lumina dispare.
O femelă leopard începe să se gândească la vânătoare.
Vede că e destulă pradă.
Dar ziua, o pot vedea la fel de bine cum îi poate vedea ea pe ei.
Asta e pe cale să se schimbe,
când remarcabila ei vedere nocturnă îi va conferi un avantaj crucial.
Ochii lor au o structură reflectorizantă în spatele retinei, numită tapetum,
care amplifică cea mai mică cantitate de lumină.
Un fapt foarte valoros, pentru că în această seară e întuneric beznă.
Impala au învățat să fie precaute.
Cu prada atât de alertă,
şansele de a prinde ceva sunt mici.
Dar sunt alte oportunități în apropiere.
La 20 de metri deasupra solului pădurii,
o trupă de babuini galbeni se pregătesc pentru noapte.
Chiar și într-o noapte atât de întunecată,
un leopard îi poate alege pe cei mai vulnerabili.
Babuinii au o vedere nocturnă slabă.
Dar au un auz excelent.
Cu cât se apropie mai mult, cu atât riscă să-i trezească.
Trupa e alarmată.
Femela devine mai îndrăzneață.
În hărmălaie, o mamă și un copil greşesc drumul,
şi sunt prinși la capătul unei ramuri.
Se pare că nu pot scăpa.
Cea mai subțire ramură îi salvează.
Cu babuinii alarmați, va avea nevoie de toată puterea și agilitatea ei.
Trupa se împrăștie din nou și unul face o greșeală fatală.
Multe mamifere nocturne, precum leopardul, au o vedere nocturnă extrem de sensibilă.
Dar cum îți găsești prada dacă n-o vezi?
Sahara.
La lumina lunii, e unul din cele mai tăcute locuri de pe Pământ.
Noaptea, sunetul se propagă mai departe decât ziua.
Și un mamifer profită de asta.
O creatură foarte rar văzută.
Pentru că ne aude venind.
O vulpe fennec.
Puţin mai mare ca un cobai.
Dar are nişte urechi uriașe care-i oferă un auz ultrasensibil.
În acest vast spațiu deschis, ascultă pașii mici ai prăzii ei.
Gerbilul.
La primul semn de pericol, gerbilii se ascund sub pământ.
Vulpea caută dună...
după dună, ascultând cele mai slabe zgomote.
Urechile enorme sunt atât de sensibile că pot auzi mișcările prăzii sub pământ.
Dar trebuie să-l scoată afară.
Nici urmă de gerbil.
Dar urechile ajută la găsirea altor creaturi mici sub nisip.
Ca gândacii și șopârlele.
Și nu servesc doar la găsirea hranei.
Vulpea aude
un apel îndepărtat răsunând peste dune.
E ianuarie.
Începutul sezonului de reproducere.
Dar pentru această pereche,
poate că e puțin prea devreme.
Pentru a se adapta la întuneric,
mamiferele nocturne și-au perfecţionat simțurile în moduri extraordinare.
Totul a fost posibil
deoarece mamiferele au devenit nocturne acum mult timp.
Acum 200 de milioane de ani,
pământul era dominat de dinozauri și alți mari vânători reptilieni,
care erau activi mai ales pe căldura zilei.
Primele mamifere s-au ascuns de ei, ieşind doar noaptea să se hrănească.
Erau foarte mici, aveau blană care le ținea de cald,
și se orientau folosind unul din cele mai vechi simțuri.
Cel tactil.
Probabil semănau cu această creatură, chiţcanul etrusc.
O mamă.
Îşi duce tânăra familie în prima lor plimbare nocturnă.
Ca să se asigure că nu se pierd în beznă, se ţin bine, la propriu.
Bebelușii nu-şi dau drumul,
până când ajung la siguranța unui nou cuib.
Simţul tactil nu-i ajută doar la orientare,
ci e folosit şi la vânătoare.
Cântărind mai puțin ca o minge de ping-pong,
chițcanii etrusci sunt cele mai mici mamifere terestre din lume.
Dar sunt niște prădători redutabili.
Câteva fire de păr de la capătul nasului au devenit mustăți,
extrem de sensibile.
Ca două mâini în plus, îi ghidează în căutarea nesfârșită după hrană.
Pentru a-și menține ritmul frenetic, se hrănesc la fiecare câteva ore.
Un cosaş.
E aproape la fel de mare ca ea
şi foarte rapid.
Trebuie să fie delicată ca să-l prindă.
Așa că activează modul mustață.
Ca să nu scape, trebuie să-l apuce de picior.
Are o singură șansă.
E o masă relativ enormă.
Dar trebuie să mănânce mult pentru a-și hrăni familia
și a-şi susține stilul de viață rapid.
Curând va pleca din nou la vânătoare.
Nu doar simţul tactil le ajută pe mamifere să facă faţă întunericului.
În Argentina, în amurg,
o clădire dintr-o fermă abandonată se umple de viaţă.
Tot felul de mirosuri plutesc în aer. Unele puternice,
altele slabe.
Un mamifer nocturn are o sensibilitate extraordinară
de a detecta chiar și cel mai slab miros.
Un armadillo.
Există 21 de specii în America.
Acesta e marele armadillo păros.
La lăsarea întunericului, se îndreaptă spre pășune,
ghidat de un nas extrem de sensibil.
Acest mascul a detectat un miros seducător.
Curând găseşte sursa.
O femelă în călduri,
care emite un parfum irezistibil.
I-a căzut cu tronc.
Dar ea nu e atât de sigură.
Aşa că ea preia conducerea.
Masculul trebuie să țină pasul.
În clădirea abandonată, dezordinea îngreunează lucrurile.
A pierdut-o.
Dar mirosul ei e peste tot.
Nu renunță.
În cele din urmă, ea îl conduce într-un colț liniștit.
L-a ales.
Cu super-simțuri foarte dezvoltate,
mamiferele nocturne găsesc cu ușurință atât hrană, cât și parteneri.
Dar cele mai de succes nu se bazează doar pe propriile simțuri,
ci și una pe cealaltă.
Craterul Ngorongoro din nordul Tanzaniei.
Una din cele mai dense zone cu mamifere din lume.
Cu atâta pradă, craterul atrage mulți prădători.
Printre ei, hienele pătate.
Această femelă face parte dintr-o familie excepțională și grijulie.
Își va hrăni puii timp de 18 luni.
Și nu e singura.
Nicidecum.
O ajută tovarăşele ei.
Un clan de 60 condus de femele.
Cu atâtea guri de hrănit, trebuie să vâneze aproape în fiecare noapte.
În amurg, pleacă, împărțindu-se în grupuri mici,
ca să-şi extindă zona de căutare.
Sunt bine echipate ca să vâneze noaptea,
orientându-se excelent în lumină slabă,
cu un simț olfactiv acut și un auz foarte fin.
Dar nu sunt singurii care ies la vânătoare.
Un grup de lei a ucis deja o pradă.
Hienele încearcă să ia resturile.
Poate data viitoare.
În apropiere, găsesc unul dintre cele mai impresionante mamifere din crater.
Unul cunoscut ca fiind foarte periculos.
Bivolul african.
Unul ar fi suficient pentru întreg clanul de hiene.
Dar un bivol matur cântărește 750 kg și e foarte puternic.
Micul grup de hiene caută o slăbiciune în apărarea bivolilor.
E prea riscant.
Dar când șansele sunt împotriva lor, hienele au un as în mânecă.
Cheamă întăriri.
Chemările lor răsună peste crater.
Membrii clanului pe o distanţă de 5 km
aud strigătul de ajutor.
Bivolul rezistă.
E nevoie de mai multe întăriri.
Cu puterea combinată a întregului clan,
au o șansă.
Dar un bivol rănit e extrem de periculos.
O lovitură cu coarnele e letală.
Trebuie să doboare bivolul.
Sunt prea multe hiene.
Abilitatea lor de a lucra în echipă
face din hienele pătate unii dintre cei mai redutabili prădători africani.
Dar un mamifer a dat valenţe noi conceptului de muncă în echipă.
La aproape un metru sub deșertul Kalahari,
există tuneluri
unde, în mod normal, animalele trăiesc în beznă permanentă.
Îi vedem doar graţie camerelor noastre.
Șobolanul-aluniță Damaraland.
Inima coloniei lor e camera puilor.
Printre ei, se află regina.
E singura femelă care se reproduce.
Restul, masculi sau femele, sunt muncitori.
Sarcina lor e să sape după mâncare.
Dar sezonul uscat aduce o provocare.
Pământul devine atât de dur și uscat,
că șobolanii nu pot scoate tuberculii cu care se hrănesc.
Și cămăruța lor e aproape goală.
Săpatul e atât de dificil
că trebuie să-și conserve energia până când condițiile devin mai bune.
Sfârșitul lunii noiembrie.
Ploile au revenit în sfârșit.
Fiecare ploaie înmoaie solul.
Muncitorii pot începe să sape din nou.
Folosindu-şi incisivii uriași, pot trece prin solul îmbibat de ploaie.
Primii tuberculi pe care îi găsesc îi mănâncă pe loc.
După ce s-au săturat,
duc restul tuberculilor într-o cameră care servește drept cămară.
Colonia funcționează nonstop.
După ploi, pot săpa un km de noi tuneluri,
dislocând aproape trei tone de sol.
Totul pentru a-și reaproviziona cămara.
În cele din urmă, acumulează destulă hrană pentru a-i susţine în următorul sezon uscat.
Datorită echipelor dedicate de muncitori,
șobolanii-aluniță s-au adaptat la o lume subterană întunecată permanent.
Există un grup de mamifere care s-a adaptat întunericului atât de bine,
încât s-au răspândit pe aproape toate continentele, în afara regiunilor polare.
Amurg pe coasta de nord-vest a Trinidadului.
Într-o peşteră marină, o colonie de lilieci pescari se trezesc.
Dacă numele lor în engleză e o calomnie sau un compliment e discutabil.
Liliecii sunt singurele mamifere care au un zbor propulsat.
Zborul necesită o verificare atentă.
Aripile lor sunt membrane de piele întinse între degete foarte alungite.
Linsul le menține suple.
Acești lilieci au caracteristică neobișnuită.
Picioarele lor au gheare extrem de alungite ca nişte cârlige.
Utile ca să te scarpini pe spate.
Și în urechi.
Dar cel mai important, pentru vânătoare.
În interiorul peșterii e o beznă totală.
Acești lilieci au un al șaselea simț care le permite să vadă pe întuneric.
Ecolocația.
Emit o serie de apeluri puternice, scurte,
și, ascultând ecourile, pot crea o hartă mentală a împrejurimilor.
E atât de detaliată, că pot naviga în beznă.
Liliecii folosesc acest talent pentru a prinde pește,
ceea ce nu e ușor.
Chemările se reflectă de pe suprafața apei, astfel că nu pot vedea dedesubt.
Dar le pot da indicii.
Un liliac scanează suprafața apei cu apeluri largi de ecolocație.
Când detectează ceva, se concentrează.
O aripioară la suprafaţa apei e de ajuns să înceapă pescuitul.
Ca să prindă ceva, e nevoie de un zbor precis.
Folosindu-și picioarele ca niște cârlige, greblează suprafața mării.
Literalmente, îşi încearcă norocul.
Atacul liliacului trebuie să coincidă cu ieşirea peştelui la suprafaţă.
Repetiţia dă roade.
Datorită acestui super-simț,
aceşti lilieci remarcabili au devenit pescari redutabili.
Liliecii existau cu siguranţă când dinozaurii au dispărut.
În prezent, aproape un sfert din toate speciile de mamifere sunt lilieci.
Și asta nu e tot.
Ei formează şi cele mai mari adunări de mamifere.
Austin, Texas.
În fiecare seară, începând cu luna august, lumea se adună la Podul Congress Avenue
în așteptarea unuia dintre marile spectacole ale orașului.
După apusul soarelui...
apar vedetele.
Liliecii Molossidae.
Golurile de sub pod sunt adăposturi bune pentru lilieci.
1,5 milioane de exemplare locuiesc acolo.
Acești lilieci coexistă alături de noi.
Sunt mai mulți lilieci decât oameni în Austin
și numărul lor continuă să crească.
Mamiferele s-au adaptat pentru a supraviețui în întuneric.
Dar niciunul mai bine ca liliecii.
În ultimii ani, însă, alte mamifere au început să-și schimbe obiceiurile.
Sunt mai activi noaptea decât ziua.
Și o fac pentru a ne evita.
Un coiot.
Un câine sălbatic la fel de neîmblânzit ca un lup sau un șacal.
Acest animal, cândva activ ziua, a început să fie activ noaptea.
Noaptea trăiesc în inima marilor orașe americane.
Chicago, un oraş cu peste nouă milioane de oameni.
Pentru ca un animal să aibă succes aici, e util să fie activ când noi nu suntem.
Ca mamiferele timpurii, care au devenit nocturne pentru a evita dinozaurii ziua,
acești coioți o fac pentru a ne evita pe noi.
Și, astfel, proliferează.
Zona Greater Chicago adăposteşte peste 4.000 de coioți.
Încearcă să nu atragă atenţia.
Dar, Chicago, ca orice oraș, e plin de pericole.
Dar acești coioți inteligenți au căpătat experienţă.
Unii au învățat chiar când să treacă strada.
Motivul acestor călătorii urbane?
Parcurile din centrul orașului Chicago.
Mici oaze de sălbăticie
care atrag diverse animale în număr mare.
Coioții nu se hrănesc cu gunoaie.
Sunt vânători iscusiţi.
Înainte de ivirea zorilor,
acești coioți vicleni se retrag în umbră.
Adaptabilitatea și ingeniozitatea acestor mamifere, din toate mamiferele nocturne,
le-a permis să devină active în condiţii pe care noi le evităm.
Au învins întunericul și au descoperit cele mai mari recompense.
N-ar trebui să fim surprinşi.
La urma urmelor, fac asta de milioane de ani.
ÎN CULISE
Una din cele mai mari provocări pentru echipă a fost să filmeze vulpile fennec.
Au călătorit în Tunisia și Sahara.
I-a ajutat fotograful italian naturalist Bruno D'Amicis.
A mai lucrat aici, aşa că știa cât de greu va fi.
Nu știm multe despre vulpile fennec.
Puținele studii despre această specie pot fi numărate pe o singură mână.
Un animal care trăiește în cel mai mare deșert de pe glob,
se mișcă mai ales noaptea, e dificil.
Bechir Belhadj, un expert local în fennec,
i-a ajutat să găsească cel mai bun loc de filmare.
Bruno, Bruno.
- Aici. - Da, e grozav.
- Bine că sunt aici. - Aici. Vezi, vezi?
Excremente de fennec. Arată ca un gândac.
Da, mulţi gândaci.
Semnele erau încurajatoare.
Dar producătorul Stuart Armstrong știa că greul de-abia începea.
Am găsit urme și semne de fennec, dar sunt dune peste tot.
Ceva poate dispărea rapid și mai e şi întuneric.
Dis-de-dimineaţă, Bruno și Stuart au instalat nişte camere capcană.
Camerele super-sensibile la lumină sunt cea mai bună şansă.
Cu noile tehnologii, putem observa clar
ce se întâmplă noaptea, sub lumina lunii.
E foarte interesant.
Cameramanii Pete Cayless și Marco Andreini și-au început tura de noapte.
Cel puțin știm că sunt vulpi.
Vrem să vedem una.
Sub cerul senin și luna plină, condiţiile de filmare sunt excelente.
Dar, fiind nocturne, extrem de timide și trăind în locuri foarte izolate,
vulpile fennec au fost rar filmate.
Dar după doar câteva nopți, această fantomă a deșertului a apărut.
Nu-mi vine să cred.
Când au verificat camerele, au avut o surpriză.
- Ia te uită. Ce urechi! - Nu se poate!
Da. Sunt uriașe.
Ce simpatic.
E super încurajator.
Totul mergea bine.
Dar i-a lăsat norocul.
Vulpile dispăruseră.
Nici cameramanii, nici camerele, n-au avut noroc.
Încerc, e tot ce pot să fac.
Sper că vor veni.
Nimic.
Nimic, nimic, nimic.
E frustrant.
Echipajul a descoperit în cele din urmă motivul pentru dispariția bruscă a vulpii.
La câteva km depărtare, au găsit o tabără recent abandonată
şi printre resturi au descoperit ceva şocant.
Suntem stupefiaţi.
Am descoperit o vulpe şi ni s-a părut şocant.
Şi aici...
o a doua vulpe.
E sfâșietor.
E un coşmar.
Uciderea vulpilor fennec e ilegală.
Dar e dificil de controlat un loc atât de izolat
și, din păcate, sunt încă persecutate,
folosite ca animale de companie, dar și pentru hrană, blană
și, în acest caz, mai șocant, se pare, pentru distracție.
Mă doare sufletul.
Fauna din Sahara e una din cele mai amenințate de pe glob.
Situaţia se poate schimba doar cu ajutorul localnicilor.
Bechir obișnuia să prindă vulpi, dar nu mai vânează.
A devenit un susţinător al lor, răspândind mesajul
că vulpile fennec trebuie protejate.
Şi speră că un film despre aceste vulpi ar putea ajuta.
Asta i-a făcut pe el și pe echipaj cu atât mai hotărâţi să nu renunţe.
Bechir știa o altă locație potențială.
O oază îndepărtată, iar semnele sunt încurajatoare.
Sunt o grămadă de urme.
Sunt mai multe, nu poate fi doar una.
- E interesant, nu? - Da.
Un loc nou, o nouă zi, o nouă speranță.
Le vor aduce succes urmele şi semnele lui Marco și Pete?
Ce faci? Cum ai dormit?
A fost o noapte lungă.
Am fost nebun când am ales ascunzătoarea asta.
E prea mică.
Dar a funcționat.
A fost una pufoasă,
apoi două vulpi fennec acolo.
Filmarea a două vulpi, o pereche, a ridicat moralul echipei.
Aceste animale sunt incredibile. Sunt spiritele deșertului.
A fost minunat. Sunt atât de fericit.
În colțuri îndepărtate, împotriva multor șanse,
aceste vulpi simpatice încă supraviețuiesc.
Și, poate, sprijinul comunităților locale va ajuta la conservarea nu doar a vulpilor,
ci şi a altor animale amenințate din Sahara.
Data viitoare...
mamiferele își continuă călătoria în lumea noastră,
o lume care se schimbă mai repede ca oricând
și plină de noi provocări.
Traducerea şi adaptarea: jarvis
Subtitrare descarcata de pe www.RegieLive.ro Portalul Studentesc Nr. 1 in Romania