MAMIFERELE
Mamiferele au invadat cu mult timp în urmă fiecare habitat de pe Terra.
Pe măsură ce lumea se schimbă, și ele trebuie să se adapteze.
Cu fiecare nouă provocare
apare o nouă oportunitate.
Și mamiferele au învăţat să le exploateze.
Acești lei de mare îndrăzneți din Chile frecventează des piețele de pește.
Cu mare ingeniozitate
şi puţin curaj, și-au găsit un spațiu al lor
în noua sălbăticie de astăzi.
NOUA SĂLBĂTICIE
Dar nu toţi îi primesc cu braţele deschise.
Aceste plaje sunt patrulate de câini.
Oceanul e pescuit excesiv.
Şi acești lei de mare caută o masă ușoară.
Dar cu aproximativ două milioane de câini vagabonzi în Chile,
vizitarea acestor plaje devine periculoasă pentru un leu de mare.
Leii de mare nu sunt obișnuiți cu acest tip de amenințare.
Câinii sunt domestici, dar instinctul de haită e încă puternic.
Atacă leii de mare pe rând.
În cele din urmă, îi împing în mare.
Dar nu e totul pierdut.
Leii de mare cunosc sunetul acestor roți de cărucior
și ştiu că merită să-l urmeze.
Resturile din piețe sunt aruncate în mare.
Pentru multe mamifere sălbatice,
supraviețuirea în lumea modernă necesită ingeniozitate,
adaptabilitate, și puţin ajutor din partea noastră.
Oamenii au schimbat profund trei sferturi din suprafața Pământului.
Cea mai rapidă creștere a acestor noi habitate sunt orașele noastre.
Singapore. O metropolă plină de viață.
Casa unui grup de mamifere foarte întreprinzătoare.
Aceasta e familia Zouk,
numită după un club de noapte unde au fost observați prima dată.
Sunt vidre cu blană netedă
și dețin unul dintre cele mai căutate teritorii ale orașului.
Dar pentru a-l păstra, trebuie să patruleze continuu.
17 familii de vidre locuiesc pe insula Singapore.
Marcarea teritoriului avertizează alte grupuri să păstreze distanța.
Vidrele au lipsit din Singapore timp de aproximativ 30 de ani,
dar după o curățare la nivel național, au revenit
şi căile navigabile urbane sunt din nou pline de viață.
Dar deținând acest teritoriu central,
familia Zouk se confruntă cu un pericol zilnic.
Un pas greşit ar putea fi fatal.
Dar ajutaţi de oameni, majoritatea reușesc.
Dar doi s-au separat.
Unul din rătăciți își încearcă norocul...
şi reuşeşte.
Dar unul a fost lăsat în urmă.
Neștiind de separare, familia își continuă patrularea.
Cel separat e acum vulnerabil la atacurile altor clanuri de vidre.
O familie poate călători zece km pe zi.
Până acum, a lui ar putea fi oriunde.
Apelurile lui sunt acoperite de sunetele orașului.
Revizitează locuri de-a lungul traseului obișnuit al familiei.
Dar ajunge întotdeauna prea târziu.
Chiar și mirosul familiei lui e mascat de mirosurile vieții urbane.
E pierdut.
Va trebui să înfrunte noaptea singur,
fără protecţia familiei sale.
Dar în liniștea zorilor,
aude sunetele clanului său.
Reunit cu familia lui, e din nou în siguranță.
Mamiferele, foarte inteligente,
s-au adaptat să trăiască alături de noi în locuri surprinzătoare.
Dar în Zimbabwe, pe malurile cascadei Victoria,
împărțirea spațiului a devenit o provocare formidabilă.
În ultimii 50 de ani, aici s-a dezvoltat un oraş.
Elefanții au învățat să nu se aventureze ziua.
Dar când se lasă noaptea și străzile se liniștesc, se întorc.
Conduşi de matriarhă, acestea sunt probabil rutele folosite de familie
cu mult înainte ca orașul să fie construit.
În seara asta, trec în tăcere,
neobservaţi de oameni.
Dar un grup de masculi a urmat familia în oraș.
Acești masculi zgomotoşi ies uşor în evidenţă.
Au descoperit cum să bea apă din robinetele de grădină.
Mărimea, impulsivitatea și curiozitatea lor pot duce la confruntări grave cu oamenii.
După ce masculii și-au dezvăluit prezența,
grupul adună cât mai multă hrană înainte de a fi izgoniţi din oraș.
De data aceasta, sunt mai direcţi.
Poftele lor uriașe îi pot face foarte pretențioși.
Din fericire pentru turmă, acești orășeni nu se supără pe distrugerea cauzată.
Atât oamenii cât și elefanții încearcă să afle
cum să împartă același loc în siguranță.
Dar familia și-a încercat prea mult norocul pentru o noapte.
Matriarha îi conduce înapoi în pădure.
Nu doar creșterea orașelor remodelează fața planetei.
În prezent, aproape jumătate din suprafața locuibilă terestră e dedicată agriculturii.
În Asia de Sud-Est, vaste plantații de ulei de palmier
înlocuiesc pădurea odinioară virgină.
La prima vedere, se pare că puține ființe pot locui acolo.
Dar aici, în Malaezia,
un grup inventiv de mamifere a început să viziteze aceste plantații.
Macacii cu coadă de porc.
Familia îl învață pe cel mai tânăr membru ce e comestibil,
începând cu fructe şi seminţe.
Dar sunt pe cale să-i prezinte acestui pui o masă mai puțin evidentă.
Dacă o pot găsi.
Un șobolan de pădure.
Şobolanii sunt rapizi şi se ascund bine,
dar familia a descoperit cum să-i prindă.
Rozătoarele îşi fac cuibul în palmieri
şi familia a descoperit că acolo îi pot găsi.
Îi scot din ascunzătorile lor.
Masculul alfa urmărește de jos,
în timp ce șobolanii cad în jurul lui.
Îi culege unul câte unul.
Macacii prind anual peste 3.000 de şobolani.
O surpriză în dieta unor animale deseori considerate vegetariene.
Capacitatea mamiferelor de a exploata noi oportunități
și de a-și transmite abilitățile de-a lungul generațiilor
au fost esențiale supraviețuirii lor.
Dar într-o lume în schimbare rapidă, nu toate mamiferele au timp să se adapteze.
Pe măsură ce agricultura se intensifică în întreaga lume,
acaparează tot mai multe resurse.
Astăzi, 70% din apa dulce folosită global e folosită în agricultură.
Pentru a produce un kg de orez sunt necesari aproximativ 4.000 l de apă.
În Tanzania, râul Katuma a fost deviat pentru a iriga câmpurile de orez,
dar asta îl împiedică să ajungă într-un parc național învecinat.
Peste o lună în fiecare sezon secetos, râul de aici dispare.
Hipopotamii sunt forțați să împartă ultimele bazine rămase cu tot felul de animale.
Pe măsură ce apa dispare,
hrănirea şi băutul devin tot mai frenetice.
Acest hipopotam mascul dominant e forțat să împartă spaţiul rămas.
Toleranța lui scade odată cu apa.
Sezonul secetos devine tot mai dur.
Păsările pot pleca dacă doresc,
iar crocodilii se pot îngropa în nămol să aștepte.
Hipopotamii sunt îngrămădiți în bazine tot mai mici, încercând să-şi menţină răcoarea.
Masculii mari care s-au luptat între ei
pentru dreptul la nămol sunt forțați să stea împreună.
Masculul dominant, totuşi, rămâne vigilent.
Dar cu fiecare zi, situaţia escaladează.
Un hipopotam dintr-un grup rival rătăcește pe câmpii în căutarea apei.
Dar noii sosiți nu sunt bineveniți.
Masculul dominant îl observă apropiindu-se.
Pentru nou venit, acest bazin ar putea face diferența dintre viaţă şi moarte.
Dar masculul dominant e egoist.
Oponentul nu-i poate face față.
E forțat să se întoarcă la căldura arzătoare a câmpiilor.
Învingătorul continuă să-și apere locul în bazin.
Poate că a câștigat această luptă,
dar lupta pentru viitorul fluviului nu se mai află sub controlul lui,
pe măsură ce agricultura consumă tot mai multă apă.
În prezent, aproape toată natura e afectată de noi.
Unele mamifere fac eforturi extreme pentru a ne evita,
trăind în locuri pe care oamenii le evită.
Lângă granița dintre Israel și Siria
se află o amintire a unui război aprig de șase zile.
Aici, în Înălțimile Golan, 2.000 de câmpuri pline de mine neexplodate
aşteaptă de mai bine de 50 de ani.
Dar, remarcabil, viața îşi face loc.
Porcii mistreţi. Se crede că acutul lor simţ olfactiv
le permite să detecteze materialul exploziv din minele terestre.
Asta le permite să găsească o cale sigură.
Și nu sunt singuri.
Lupii.
Și ei au un miros foarte fin
reușind să-și crească familiile aici.
În altă parte, ar putea fi împușcați, dar aici, minele țin oamenii departe.
Dar haita trebuie să mănânce.
Chiar și pentru cei cu cel mai fin miros,
urmăririle de mare viteză au mai mult succes în afara zonei minate.
Își părăsesc sanctuarul doar noaptea.
Când soarele apune, se dă apelul.
În afara protecției câmpurilor minate, ar putea fi vânaţi de oameni.
Trebuie să ucidă o pradă cât mai repede posibil.
Merită să atace şi un porc-spinos, în ciuda apărării lui înţepătoare.
Dar mistreții...
sunt o pradă mai uşoară.
În zori, haita se întoarce
la siguranţa aparentă a câmpurilor minate.
Acești lupi au găsit un mod incredibil de a-și proteja familiile,
feriți de minele care îi țin pe oameni la distanță.
În ultimii 50 de ani,
unele grupuri de animale sălbatice au înregistrat o scădere medie de 70%.
Dar impactul nostru a început mult mai devreme.
Preeriile Vestului Sălbatic american
au adăpostit cele mai mari adunări de mamifere de pe Pământ.
Dar oamenii le-au redus numărul de la zeci de milioane...
la aproape niciunul.
În prezent, însă, au revenit.
Bivolii.
Acest emblematic animal american numit și bizon,
s-a întors în prerii.
O dată pe an, masculii se adună.
Sunt atrași de femele, care, pentru câteva săptămâni scurte, sunt fertile.
Masculii luptă pentru dominație.
Învingătorii vor avea cei mai mulți pui.
Fiecare succes va ajuta la creșterea turmei.
Dar întoarcerea bizonilor n-a fost complet naturală.
Au fost ajutaţi de oameni.
La sfârșitul rutului, cât sunt încă împreună, bivolii sunt adunați.
Verificați și numărați, câţiva sunt aleşi
pentru hrana oamenilor și pentru a începe noi turme.
În prezent, măsurate după greutate,
mai puțin de 6% din mamifere sunt cu adevărat sălbatice.
Celelalte 94% sunt vitele noastre, animalele noastre de companie
şi noi înşine.
Deşi bizonii merg unde vor cea mai mare parte a anului,
reintroducerea lor gestionată e o soluție intermediară.
500.000 păşunează din nou pe aceste câmpii.
Înțelegem importanța spațiului pentru mamifere
și am creat zone protejate pe tot globul.
Africa găzduiește unele dintre cele mai iubite mamifere sălbatice.
Printre ele, ghepardul.
Cu doar 7.000 rămaşi în sălbăticie, protejarea habitatului lor e esenţială.
Acești pui își vor petrece primele 18 luni din viață cu mama lor,
învăţând şi fiind protejaţi de ea.
Se crede că doar unu din 20 de gheparzi supraviețuiesc până la maturitate.
Această mamă trebuie să vâneze aproape zilnic pentru a-și hrăni familia crescândă.
Dar cu patru pui după ea, iese uşor în evidenţă.
Ghepardul este cel mai rapid mamifer.
Pentru urmăririle lor rapide au nevoie de pășuni largi.
Dar habitatul lor s-a schimbat.
Cu circa 69 de milioane de vizitatori anual în siturile protejate din Africa,
sălbăticia devine aglomerată.
Turiştii vor să aibă cea mai bună privelişte.
Prădătorii încep să vâneze,
urmaţi de maşini.
Experții care studiază gheparzi
recomandă maximum cinci vehicule în fiecare loc.
Peste 70 de mașini înconjoară această pradă.
Turismul e vital pentru finanțarea protecției zonelor sălbatice.
Fără banii pe care îi aduce, acest parc și gheparzii nu ar exista.
Dar numărul turiştilor şi apropierea au un preţ.
Tot mai multe vânători eșuează și tot mai multe prăzi abandonate.
În zonele turistice aglomerate,
cercetările au arătat că supraviețuirea puilor e mai scăzută.
Suntem în pericol să-i iubim până la moarte pe acești gheparzi.
Putem respecta nevoia de spațiu a animalelor
și, în același timp, să permitem turiştilor
să aibă o privire asupra lumii sălbatice.
Astfel vom asigura viitorul gheparzilor pe câmpiile africane.
Găsirea unui astfel de echilibru e la fel de importantă în ocean ca şi pe uscat.
Mările au devenit autostrăzi.
Și traficul afectează sever mamiferele care trăiau nestingherite în aceste ape.
Se crede că 20.000 de balene mor anual din cauza coliziunilor cu navele.
Balena albastră, care poate atinge 30 de metri lungime,
e printre cele mai ameninţate specii.
De milioane de ani, au traversat oceanele,
hrănindu-se în timp ce călătoresc.
Dimensiunea lor îi protejează de prădători.
Dar gabaritul lor le îngreunează evitarea coliziunilor cu navele.
Aici, în Patagonia, însă, un grup de cercetători încearcă să ajute.
Marchează balenele albastre ca să afle mai multe despre această amenințare.
Pentru asta, trebuie să ajungă la balene cât sunt la suprafaţă.
Și asta e periculos într-o barcă mică.
Succes!
Emiţătorul GPS e atașat şi tubul recuperat.
Emiţătorul va transmite de fiecare dată când balena iese la suprafață.
Şi datele înregistrate sunt edificatoare.
Acest punct albastru arată traseul unei balene în decursul unei săptămâni
încercând să se orienteze printre nave în timp ce încearcă să se hrănească.
Datorită acestor date şi a dovezilor cercetătorilor,
anumite zone din habitatul balenelor au fost recent declarate parcuri marine,
unde traficul navelor și vitezele vor fi limitate,
permițându-ne să împărțim spațiul mai responsabil
și să ajutăm la protejarea nu doar a cel mai mare mamifer al nostru,
ci a unui întreg ecosistem.
Cu cât știm mai multe despre impactul nostru asupra planetei,
cu atât mai repede
vom putea găsi un echilibru în noua sălbăticie de astăzi.
ÎN CULISE
Filmările lângă granița dintre Israel și Siria au fost dificile.
Lupii sunt şi aşa greu de găsit, darămite într-un mediu ostil.
Știm că zona are 2.000 de mine și că lupii sunt acolo undeva.
Sunt doar câteva locuri sigure.
Echipa e ajutată de expertul local Itamar Yairi.
Prima dată am văzut un lup pe drum.
Un lup mare, frumos. Ochi verzi.
A traversat drumul, m-a privit.
A început o relaţie.
Itamar e tâmplar,
dar pasiunea pentru lupi l-a dus pe teren aproape în fiecare zi în ultimii zece ani.
Folosește coridoarele dintre câmpurile minate îngrădite,
dar tot trebuie să fie precaut.
Drumul printre mine e periculos, pentru că sunt foarte vechi
și pot exploda la cea mai mică atingere.
În timp, vremea poate muta minele prin sol.
Fii atent, totuși. Să mergem.
- Nu sunt mine acolo. - Bine.
Sunt 20 m lățime fără mine.
Pentru a încerca să afle unde sunt lupii,
echipa folosește cunoștințele vaste ale lui Itamar să instaleze camere capcană.
Vin des în zona asta.
Sunt copaci și multe animale.
După instalarea camerelor, aşteaptă.
Deoarece lupii părăsesc câmpurile minate noaptea,
echipa ajunge pe poziții înainte de întoarcerea lor.
Cea mai bună strategie e să te strecori în zori,
să stai în spatele pietrelor şi să speri.
Producătorul Lydia profită de posturile de pază militare înalte.
Zona asta are sute de km. Să încerci să vezi un lup
e ca şi cum ai căuta un ac într-un car cu fân.
Timpul trece şi lupii nu se văd.
Ne ascundem de ei. Probabil că şi ei se ascund de noi.
Încă o dimineață fără lupi.
Încă o dezamăgire, dar, continuăm până când nu mai avem timp.
Itamar devine îngrijorat.
Așa că echipa trimite o dronă să caute urme de lupi.
Lupii sunt foarte greu de filmat pentru că n-au încredere în tine.
N-au încredere în nimeni.
În afara câmpurilor minate, lupii văzuți vânând animale pot fi uciși în mod legal.
La fel ca în toată lumea, conflictul om-faună sălbatică
e un echilibru delicat.
Încerc să ajut şi lupii și oamenii.
Pe de o parte, filmându-i şi arătând lumii cum trăiesc lupii
și de ce sunt atât de importanţi.
Dar înainte ca echipa să observe vreun lup, se confruntă cu încă un obstacol.
Mai există activitate militară la această graniță
şi bruiajele de drone opresc orice supraveghere aeriană.
Ni s-a spus că ar putea exista interferenţe.
Nu punem zbura deasupra câmpului minat în caz că pierdem conexiunea.
Nu vrem să pierdem drona.
A doua zi, nici supravegherea pe jos nu mai este o opțiune.
- Vezi ceva? - Nu, e prea ceţos.
Șansele de a vedea lupi sunt scăzute.
Putem vedea cam 20 de metri și credem că va fi așa toată ziua.
Dar în ceață, Itamar face o descoperire încurajatoare.
Pare a fi prada unui lup. Poate vedem unul singuratic.
În orice caz, e un semn bun.
Între timp, Lydia vede dacă lupii merg
în buncărele militare din afara câmpurilor minate.
Ce spaţiu imens!
Sunt două oase aici. Ceva le-a adus.
O mulțime de pene. Evident, aici a fost mâncată o pasăre.
Punem o cameră aici să vedem dacă e o rută pe care o folosesc regulat.
În cele din urmă, norocul lor începe să se schimbe.
Bine.
Porcul coboară scările. Frumos.
Intră în buncăr. Adulmecă camera.
Grozav.
Ce-i asta?!
O vulpe!
Minunat.
Împărtășim sediul cu toate animalele.
Înapoi la resturi, bănuiala lui Itamar a dat și ea roade.
E un lup.
Un lup, doi șacali.
Pare mare.
Dovezile revenirii lupilor continuă.
E un lup.
- Frumoase fotografii, vezi? - Da, grozav.
Mama.
Grozav.
Puiul aleargă după ea.
Ușuraţi că lupii sunt în siguranță, cameramanii revin la poziţiile lor.
Am văzut primii noștri lupi.
Suntem foarte fericiți.
Aleargă nestingheriţi prin câmpul minat.
- Da. - Se întorc acasă.
- Par fericiţi. - Aşa e.
Ei erau fericiţi. Noi eram panicaţi.
Succesul echipei continuă
datorită pasiunii unui om pentru acești lupi remarcabili.
Totul e posibil datorită lui Itamar. Asta e sigur. N-am fi filmat nimic.
Fără oameni, pot folosi câmpul minat ca zonă sigură.
E un loc perfect pentru lupi.
Nu putem ignora cât de speciale sunt aceste locuri.
Data viitoare...
Apa.
Cel mai greu loc în care pot supravieţui mamiferele.
Din bazine cu apă dulce
în adâncurile oceanului,
vom descoperi poveștile extraordinare de sub suprafață.
Traducerea şi adaptarea: jarvis
Subtitrare descarcata de pe www.RegieLive.ro Portalul Studentesc Nr. 1 in Romania