MAMIFERELE
Arctica.
E extrem de frig, dar, totuși, aici trăiesc mamifere.
Acest teritoriu înghețat e stăpânit de urși polari.
Și pentru acest urs tânăr și curios,
aceste mări glaciale sunt atât casa cât și locul lui de joacă.
Ar putea părea că se joacă cu o morsă.
Dar, dacă este, morsa câștigă.
Tânărul urs are încă multe de învățat,
pe măsură ce începe să se orienteze în această lume înghețată.
De la mări înghețate la munți acoperiți cu zăpadă,
mamifere specializate și rezistente
au găsit multe moduri de a prospera în cele mai reci locuri de pe Pământ.
FRIGUL
Mulți urși polari își petrec cea mai mare parte a timpului pe coastă, vânând foci.
Dar această tânără femelă se îndreaptă spre interior.
Ghidată de acutul ei simţ olfactiv, se îndreaptă spre munți.
Sunt minus 20 de grade.
Dar e adaptată la aceste temperaturi.
Are două straturi de blană și, sub ele, grăsime izolatoare.
Așa că pierde puțină căldură corporală.
După ce a mers ore în şir,
în sfârșit găsește ce caută.
Renii din Svalbard.
Cei mai mici reni din lume.
În interior, ei întâlnesc rar urși polari.
Dar acum, sunt pe cale s-o facă.
Urșii polari nu sunt construiți pentru urmăriri de mare viteză.
A fost depășită.
E neobișnuit pentru un urs polar să urmărească prada atât de mult.
Dar chiar și așa, ea nu renunță.
Progresul ei nu e grațios.
Curând, le găseşte urmele.
De data asta, împinge renii spre zăpada mai adâncă.
Poate asta îi va încetini.
Grupul se desparte.
Pentru o clipă, nu ştie pe unde s-o ia.
Atât prada, cât și prădătorul sunt epuizați.
Dar nu renunță.
Cei doi reni se separă.
Urmează unul la vale,
în zăpada adâncă.
Forţa și picioarele mai lungi o ajută să treacă prin ea.
Acest comportament uimitor e rar observat.
Totuşi, în această parte a Arcticii, mai mulți urși au fost văzuți vânând aşa.
Dar e prea devreme să știm dacă, pe măsură ce lumea se încălzește,
o dietă doar cu reni ar putea fi suficientă pentru a-i hrăni.
Mamiferele ca ursul polar au avut milenii să găsească moduri de a supraviețui în frig.
De la dispariția dinozaurilor, au fost peste 50 de ere glaciare.
În cea mai rece dintre ele, calote glaciare de un km grosime
se află acolo unde se găsesc acum Edinburgh și New York.
Astăzi, zonele nordice ale Alaskăi sunt la fel ca în acele vremuri mai reci.
Un mamifer rezistent și plin de resurse
a supraviețuit aici zeci de mii de ani.
Glutonul.
Ca toate mamiferele, are sânge cald.
Ca să-și mențină temperatura corpului, trebuie să mănânce mult.
Dar nu e ușor să găsești mâncare în această imensă sălbăticie pustie.
Glutonii trebuie să călătorească până la 80 de km pe zi după hrană.
Dar picioarele lui, ca niște rachete de zăpadă, sunt late
și-l ajută să traverseze câmpurile de zăpadă fără să se afunde.
Și are un nas extrem de sensibil.
E atât de sensibil,
încât poate localiza un leş chiar dacă e înghețat.
Un caribu ucis de frig.
Fălcile puternice ale glutonului îi permit să desprindă carnea înghețată.
Poate chiar să sfărâme oase.
Dar nu își termină masa.
O parte o ia cu el.
Surprinzător, poate, acest mascul îşi lasă mâncarea în mijlocul pustietăţii și pleacă.
Iată de ce. O femelă gluton.
Mâncarea e un cadou pentru partenera lui.
Îi va potoli foamea câteva zile.
Glutonii sunt animale foarte retrase
și puțini oameni au văzut vreodată acest comportament grijuliu.
Câteva zile mai târziu, devine clar cât de importante
sunt aceste livrări de hrană.
Femela iese din bârlogul ei de sub zăpadă.
Și...
apare un alt cap.
Puiul lor de trei luni.
S-a născut și a fost hrănit la doi metri sub pământ.
Poate fi prima dată când vede lumea de deasupra zăpezii.
Puiul e suficient de puternic pentru a-și însoți mama
și caută o masă împreună.
90% dintre mamiferele masculi nu participă la creșterea puilor.
Dar devotamentul patern îi ajută pe glutoni să crească o familie
în cea mai rece perioadă a anului.
Nu toate mamiferele trebuie să parcurgă distanțe uriașe
ca să găsească mâncare, dacă știu unde să caute.
Iarnă în pădurile din nordul Canadei.
Sunt minus 25 de grade.
Majoritatea râurilor sunt înghețate.
Dar acesta n-a îngheţat datorită izvoarelor clocotite de pe fund.
Fapt care permite apariţia târzie a somonilor.
Somoni care atrag urșii bruni înfometați.
În timp ce majoritatea celorlalți urși hibernează deja,
aceşti câţiva care ştiu despre acest loc special
continuă să se îngrașe în toiul iernii.
Merită să stai treaz pentru acești pești care conţin fiecare peste 4.000 de calorii.
Dar nu toți urșii sunt la fel de pricepuți la pescuit.
Unii bagă capul sub apă şi speră.
Dar vederea lor subacvatică seamănă cu a noastră.
Şi se chinuie.
O privire de ansamblu ar putea ajuta.
Dar n-a ajutat.
În amonte, într-o parte retrasă a râului,
o mamă pescuiește cu cei doi pui ai ei.
Amândoi se vor baza pe laptele ei în timpul hibernării.
Aşa că ia cât mai mult în greutate. Până la 2 kg pe zi.
În lunile următoare, grăsimea depusă acum o va ține în viață în timpul hibernării.
Transmiţându-şi cunoştinţele despre acest loc special
și învățându-și puii abilitățile necesare supraviețuirii,
mama lor le-a oferit un start bun în această lume înghețată.
Plină de pește, familia e gata de hibernare.
Evitând astfel iarna grea.
Minele vechi dezafectate sunt excelente adăposturi de iarnă pentru mamifere.
Dormind aici, pot evita greul iernii.
Unii își folosesc timpul aici în moduri neașteptate.
O colonie de lilieci maro mari şi mici.
Cel mai mic cântărește doar 6 grame
şi puţina grăsime corporală le va ajunge șase luni.
Pentru asta, își schimbă funcțiile corporale într-un mod remarcabil.
Pulsul le scade la doar zece bătăi pe minut
și, uneori, respiră de doar două ori pe oră.
Imaginile camerelor termale dezvăluie
că temperatura corpului lor în toiul iernii depăşeşte cu puţin zero grade.
Folosesc doar 2% din energia pe care o folosesc când sunt treji.
Întreaga colonie a suspendat activitățile.
Cu excepția unor masculi solitari.
Acesta tremură.
Nu de frig.
Ci pentru a se trezi.
Vibrându-și mușchii, îşi încălzeşte sângele.
Iar inima îi bate de zece ori mai repede.
Această trezire consumă grăsimea necesară
pentru următoarele două luni de hibernare.
E riscant.
Dar are un motiv.
Înainte de hibernare, unii masculi nu s-au împerecheat.
Acum au șansa să încerce din nou.
Fiecare pas costă căldură corporală prețioasă.
Caută un mic grup de femele.
Trebuie să aibă grijă să nu le trezească,
sau şi ele ar consuma prețioasele calorii necesare supraviețuirii iernii.
Se împerechează cu una.
Apoi pleacă în liniște şi adoarme din nou.
Cinci luni mai târziu, femelele se trezesc.
Când s-au împerecheat toamna,
spermatozoizii n-au fost folosiţi, ci depozitaţi.
Abia acum va fertiliza un ovul.
Un mascul care se împerechează în timpul hibernării încă are șansa de a fi tată.
Dar aducerea puilor într-o lume rece de zăpadă și gheață nu e uşoară.
În fiecare februarie, în Arctica, mii de foci femele de Groenlanda
merg pe banchiza instabilă şi nasc.
Un nou-născut nu are suficientă grăsime pentru a supraviețui în apa rece.
Aşa că mamele trebuie să-i hrănească cât de repede și intens pot.
Focile de Groenlanda au un mod special de a face asta.
Femelele produc lapte îmbunătăţit.
Conține de zece ori mai multe grăsimi decât laptele uman.
Asta permite fiecărei mame să-și crească puii mai repede
decât aproape orice alt mamifer, doar 12 zile.
Pentru puii născuţi la începutul sezonului,
se vede deja efectul.
Acesta se îngraşă frumos.
Dar e încă foarte solicitant.
Şi, uneori, mama dispare.
Pe măsură ce puii acumulează grăsime,
nu mai trebuie hrăniţi atât de des.
Asta permite mamelor să petreacă mai mult timp sub gheaţă,
într-o lume mai liniştită.
Pe măsură ce gheața se topește, plutește, uneori, peste 9 km pe zi.
După un înot prelungit,
unei femele nu-i e întotdeauna uşor să-și găsească puiul.
Își deschide nările, încercând să-l adulmece.
Nu, nu acela.
Cu siguranţă nu.
O adulmecătură și un sărut confirmă că puiul este al ei.
Dar, din păcate, nu toate mamele reuşesc.
Unele nu-și mai găsesc niciodată puii.
Singur și flămând, un pui abandonat caută confort.
Dar această mamă nu-şi va împărți laptele.
Prioritatea ei e propriul pui.
Creșa continuă să se deplaseze.
Dar majoritatea mamelor își găsesc puii.
În timpul celor 12 zile scurte împreună,
fiecare mamă încearcă să-i ofere puiului aproape 15 kg de grăsime.
Suficient cât să-i ţină de cald, oricât de rece ar fi apa.
Capacitatea mamiferelor de a produce lapte bogat
permite focilor de Groenlanda să se înmulțească pe banchiză.
Sus, deasupra mării, există alte lumi înghețate.
Munții Kluane din America de Nord.
Conţin cea mai mare calotă din lume, în afară de cele din jurul polilor.
Vara aici este mai scurtă decât aproape oriunde altundeva pe Pământ.
Dar a fost colonizată de rudele mici ale iepurilor... pika.
Acest mascul tânăr a fost treaz toată iarna,
trăind din rezervele de hrană de anul trecut.
De-abia aşteaptă să vină vara.
Când căldura soarelui revine, pentru doar câteva săptămâni,
această lume dură este transformată într-o pajiște bogată de mare altitudine.
Asta aşteaptă pika de aproape zece luni.
Nu e timp de pierdut.
Pe locuri, fiţi gata...
Trebuie să adune cât mai multă mâncare cât de repede pot.
Dar unii dintre ei nu par grăbiți.
Aparent, aşteaptă.
Ceilalţi adună frunze încontinuu.
În afară de el.
Construiesc căpiţe de fân, care necesită multă muncă.
Trebuie aşezate cu grijă pentru a permite soarelui să le usuce.
Adaugă câteva frunze de la alte plante
care conțin substanțe chimice ce vor conserva fânul pe timpul iernii.
E nevoie de 11.000 de călătorii dus-întors
pentru a construi o căpiţă de fân măricică.
Apoi trebuie păzită în faţa vecinilor oportunişti.
Vremea pare să se schimbe.
E timpul să treacă la treabă.
Acest pika s-a specializat în furtul de la vecinii săi.
A scăpat, din nou.
Pika sunt printre puținele mamifere care se pregătesc pentru iarnă aşa.
După ce au depozitat hrana, sunt pregătiți pentru izolarea de iarnă.
Podișul Qinghai-Tibet se află la aproximativ 4.000 de metri deasupra nivelului mării.
E cel mai mare și cel mai înalt platou din lume.
Aerul de aici e atât de rarefiat, încât nu reține căldura.
Aici, aproape întotdeauna e foarte frig.
Un leopard de zăpadă.
O femelă. Haina ei pătată o face cu greu vizibilă pe fundalul stâncilor abrupte.
Prădătorul suprem al platoului.
Strămoșii ei au trăit și au vânat aici de peste două milioane de ani.
Dar recent, şi oamenii s-au stabilit aici.
O gospodărie tibetană.
Coloniștii au adus iaci domesticiţi.
Şi îi protejează cu garduri și câini.
Mastifii tibetani.
Au fost crescuți inițial pentru a proteja vitele călugărilor budişti.
Acum păzesc iacii păstorilor.
Un iac e o pradă ispititoare pentru un leopard de zăpadă flămând iarna.
Dar această femelă a fost văzută.
Mastifii sunt mai mari chiar și ca mai mare leopard de zăpadă.
E depășită numeric, așa că se retrage.
Va trebui să-și schimbe planul.
Această turmă nu e păzită.
Dar nu ar fi o pradă ușoară.
Un iac adult cântărește peste o jumătate de tonă
și are coarne lungi de până la un metru.
Chiar și un pui e de două ori mai greu ca un irbis.
Irbisul se apropie.
Când puiul dispare în spatele pantei, îl urmează.
Impactul ei îi duce pe amândoi în jos.
Dar ea rezistă.
Merita să rişte.
Oamenii de aici pot pierde zece iaci pe an în faţa prădătorilor ca irbişii.
Dar comunitatea locală își propune să trăiască alături de ei
și să compenseze păstorii care pierd iaci.
Aşa că nu sunt vânați aici.
Datorită acestor decizii,
acest mamifer odată persecutat acum prosperă aici.
În prezent, frigul nu e cea mai mare provocare a animalelor.
O amenințare mult mai mare sunt schimbările climatice.
Aici, de-a lungul coastei golfului Hudson din Canada,
există apă unde ar trebui să fie gheață.
O vulpe arctică.
La începutul fiecărei ierni,
vulpile formează alianțe puțin probabile cu urșii polari.
E târziu în an şi ambele specii așteaptă ca marea să înghețe.
După, urșii polari vor putea vâna din nou foci pe gheaţă.
Şi vulpile arctice se vor hrăni cu resturile lor.
Dar acum, amândurora le e foame și amândoi trebuie să aștepte.
Nu trebuie să-şi forţeze norocul.
Urșii polari nu sunt creaturi sociabile.
Trec zece zile, dar încă nu se vede gheața.
Pentru vulpi, situația devine disperată.
Câteva alge marine sunt tot ce poate găsi.
O vulpe arctică a aşteptat prea mult.
Supraviețuitorii înfometați nu pot ignora această ocazie.
Disperarea a dus la canibalism.
Un fenomen tot mai întâlnit în Arctica.
Alții încep să se adune.
Fiecare încearcă să alunge competiția.
Zarva atrage și mai multe vulpi înfometate.
Nimeni nu e dispus să renunțe la această masă.
Dar nimeni nu-i poate ţine pe restul la distanță.
Agitaţia nu a trecut neobservată.
O vulpe roşie.
Acest văr mai puternic și mai agresiv din sud s-a deplasat spre nord
pe măsură ce iernile au devenit tot mai blânde.
El este şeful aici.
Odată cu venirea acestui nou venit,
viața pentru rezidenții de lungă durată va deveni mai grea.
În cele din urmă, gheața s-a format.
Pentru o vulpe arctică, cu noroc, o masă nu e departe.
Mamiferele care trăiesc în cele mai reci părți ale lumii
au găsit moduri remarcabile de a reuși unde alții nu au putut.
Dar, pe măsură ce temperaturile globale continuă să crească,
doar timpul ne va spune
dacă vor putea supravieţui în această lume care se încălzește.
ÎN CULISE
Pentru a filma unul dintre cele mai evazive mamifere arctice,
echipa a călătorit până în tundra din nordul Alaskăi.
Căminul legendarului gluton.
Ambiția nu era doar să filmeze glutonii în acest peisaj vast,
dar şi de a înregistra în premieră naşterea puilor lor.
Echipa și-a unit forțele cu o echipă de cercetători şi experţi în glutoni.
Totul funcționează și...
Avem nevoie de glutoni.
Biologul Tom Glass are un raport timpuriu.
Sunt urme mai vechi și mai proaspete. Pare promițător.
Cu un gluton în zonă, producătorul Will Lawson conduce echipa să investigheze.
Cum un gluton poate parcurge până la 900 de km pătraţi,
vor trebui să meargă departe.
Pentru a construi un itinerariu al lupilor,
au montat camere pe trasee și în zonele aglomerate.
Dar pe măsură ce zilele trec, devine clar că va fi o provocare.
E corupt sau ceva de genul.
Obiectivul a înghețat. Dezamăgitor.
După săptămâni de frustrări, în sfârşit, echipa primește un semn încurajator.
Ce avem?
Un gluton ne-a verificat camera.
Da! E încurajator.
Nu ştiu ce s-a întâmplat aici, dar nu cred că a funcţionat.
Dezamăgitor.
Cât de enervant!
Măcar ştim că un gluton a fost aici.
Deși camere capcană nu au înregistrat comportamentul,
au confirmat că e o zonă activă a glutonilor.
Pilotul Mark Keech îl ia pe Will pentru o vedere aeriană.
Cu speranța de a localiza un potențial bârlog.
Petrecând mii de ore și mulţi ani supraveghind animalele sălbatice din aer,
Mark știe exact ce să caute.
Sunt urme de glutoni unde e umbra noastră.
Cu siguranţă sunt urme acolo. Ar putea fi un bârlog aici.
- Ar fi grozav. - Da.
Cred că sunt şanse mari, sunt multe urme.
- Sunt şanse, deci? Grozav. - Absolut.
În urma acestei descoperiri,
echipa decide să monteze o tabără lângă bârlog,
la 50 km de cel mai apropiat drum.
Aici e bârlogul. Ăsta este traseul.
Ca să ne putem conecta foarte ușor la acel traseu.
Cred că avem un plan.
Echipa traversează tundra vastă, adânc în teritoriul glutonilor,
transportând tot ce le trebuie ca să se descurce pe teren.
Suntem exact trei km de bârlog.
Se pare că se află în canalul din faţă,
dar pe această parte.
E grozav să fim atât de aproape.
Cu tabăra stabilită, echipa elaborează o strategie
să urmărească potenţialul bârlog nonstop.
Cu Will și Matt pregătind zona, Neil instalează ascunzătoarea,
casa lui pentru viitorul apropiat.
E greu de spus de aici exact unde e bârlogul
și cât de activ a fost.
Trebuie să aștepte.
ZIUA 1
ZIUA A TREIA
ZIUA A CINCEA
ZIUA A ŞAPTEA
Sandvișurile au înghețat.
Există vreun gluton?
Sunt de 200 de ore aici şi n-am văzut niciunul.
E mai mult de întrebare.
ZIUA A NOUA
E unul, acolo.
Nu glumesc, e chiar... Hai, hai, hai.
În sfârșit, l-am văzut. Slavă Domnului.
Cu o femelă confirmată în bârlog,
Matt și Will se îndreaptă să-l aprovizioneze pe Neil.
Pe drum, fac o descoperire interesantă.
Sunt urme de gluton către vale. Sunt mai multe seturi de urme.
Acolo se unesc şi urmează acelaşi drum.
Par să aibă cam aceeași vârstă, e grozav.
Cu semne de doi glutoni adulți în zonă,
îl întâlnesc pe Neil și descoperă că i-a filmat deja pe amândoi.
Asta e ceea ce avem. Cel blond şi celălalt.
Este o diferență în...
Da.
- Ăsta e bărbatul. - Serios?
Da. Băieţi!
Uite-l.
Pot să mă întorc în ascunzătoare. Să mă întorc?
- Da. - Bine.
Neil a reușit să se întoarcă în ascunzătoarea lui.
Să sperăm că glutonul nu l-a văzut.
Nu numai că s-a întors,
dar Neil reușește să-l filmeze pe masculul mai mare și mai întunecat
livrând un cadou comestibil.
Masculul a adus ceva de mâncare.
E puțin mai mare, a rămas cu fundul blocat.
Picioarele i-au ieşit din gaură.
Cu perechea folosind bârlogul, echipa speră că femela are pui.
Toate semnele indică că are pui.
Dar, pe măsură ce zilele trec, nu există niciun semn de pui,
şi nu mai au timp.
Sunt foarte dezamăgit.
Nu vreau să plec, simt că sunt atât de aproape.
În ultima lor zi, pe o ceață geroasă,
Will și Neil profită de ocazie să lase camere capcană în urmă.
Va fi ultima încercare de a-i filma şi de a termina povestea glutonilor.
Gata.
La câteva zile după plecarea echipei, camerele încep în sfârșit să înregistreze.
Şi, contrar aşteptărilor,
înregistrează prima apariţie a puilor.
Mamiferele precum glutonii au colonizat cele mai reci părți ale planetei.
Nu putem decât să ne minunăm de capacitatea lor de a supraviețui
în aceste peisaje neiertătoare.
Data viitoare, vom călători în cele mai fierbinți locuri de pe Pământ
să descoperim cum depășesc mamiferele provocările și adversitățile
și cum folosesc căldura în cele mai surprinzătoare și neașteptate moduri.
Traducerea şi adaptarea: jarvis
Subtitrare descarcata de pe www.RegieLive.ro Portalul Studentesc Nr. 1 in Romania