MAMIFERELE
Namibia, sudul Africii.
O albie de lac vastă și uscată,
unde temperaturile pot atinge aproape 50 grade Celsius.
Animalele riscă să se supraîncălzească.
Totuşi, pe această caniculă,
mamiferele au găsit un mod de a supraviețui.
Pe tot globul, mamiferele au învățat să facă față căldurii
în cele mai remarcabile moduri.
CĂLDURA
Serra da Capivara, în Brazilia.
O lume de păduri aspre și uscate
și stânci pârjolite.
Aici, sezonul uscat durează până la șapte luni.
Și ploaia care cade dispare rapid.
În ciuda acestui lucru, e căminul unui mamifer.
O familie de capucini cu barbă.
Au petrecut noaptea pe stânci, feriţi de prădătorii de dedesubt.
E devreme, dar temperatura începe să crească.
Grupul trebuie să găsească apă.
Și o mamă are cea mai mare nevoie de ea.
Fără apă, nu va putea produce laptele esențial pentru puiul ei.
Dar mai întâi trebuie să facă periculoasa călătorie până pe solul pădurii.
Nou-născutul trebuie să se țină bine.
Alții merg înainte.
Pentru primii sosiţi,
ultimele fructe de caju sunt o masă binevenită.
Dar nu sunt destule pentru toţi.
Mama și puiul nu mănâncă.
La aproape 40 de grade, căldura e necruțătoare.
Disperat, grupul caută orice poate conţine apă.
Ar putea copacii să ofere soluția?
Ascunsă în trunchiuri, e puțină apă, rămasă de la ultimele ploi.
Dar e dificil de ajuns la ea.
Mamiferele, însă, sunt experte în rezolvarea problemelor.
Un mascul mai în vârstă încearcă o abordare diferită.
Mai mult creier, mai puţin muşchi.
Un băţ îi aduce un succes temporar.
După ce i-a văzut pe ceilalți încercând, mamei îi vine în sfârșit rândul.
Coada ei acționează ca un burete,
absorbind orice apă adunată în trunchi.
Accesarea acestor fântâni ascunse e mai mult decât un truc inteligent.
E o lecție care salvează vieți,
învăţată rapid de restul familiei.
Capacitatea de a rezolva astfel de probleme
va ajuta grupul să supraviețuiască acestor luni lungi, calde și uscate.
În sfârșit, nou-născutul bea laptele atât de necesar.
Dar sunt locuri mai calde și mai uscate.
Australia, cel mai arid continent locuit de pe Pământ,
cu aproape 2.600.000 km² de deșert.
Un cuptor în care apa e aproape imposibil de găsit.
Un dromader.
Introdus în anii 1800 de primii exploratori,
se estimează că în Australia sunt aproximativ un milion.
Pentru acest mascul singuratic în căutarea unei partenere,
plantele deșertice nu-i oferă mare lucru.
Orice surplus de nutrienți poate fi stocat în cea mai faimoasă caracteristică a sa,
cocoașa.
Plină de grăsime, e o rezervă de energie disponibilă la nevoie.
Dacă găsește hrană, poate rezista fără apă luni de zile.
În sfârșit, ceea ce căuta.
O turmă de femele.
E important să facă o primă impresie bună.
Și are un mod special de a face asta,
cu o dulla.
Acest sac gonflabil e unic cămilelor,
și, însoțit de un gâlgâit puternic, e modul lui de a atrage femelele.
A făcut destul să le impresioneze?
Aparent, nu.
O coadă ridicată e un mod politicos de a spune: "Nu, mulțumesc."
Nu e atât de ușor, până la urmă.
Ar putea fi ea aleasa?
Arată bine!
Ghinion, Romeo.
În ciuda eforturilor, n-a fost ziua lui.
Cămilele au învins cel mai mare test al deșertului, lipsa de apă.
Dar nu e singura provocare pentru mamiferele din mediile calde și aride.
La fel de periculos e riscul de supraîncălzire.
Lemurii sifaka,
într-una dintre cele mai calde și mai aride zone din Madagascar.
Copacii oferă puțină umbră și răcoare de soarele arzător.
Dar cu temperaturi diurne ce pot depăși 45 de grade,
căldura devine curând insuportabilă.
Mai ales pentru nou-născuţi,
cei mai vulnerabili membri ai grupului.
Dar sifaka au un mod neobișnuit și inteligent să se răcorească.
Dacă găsesc arborele potrivit.
Odată găsit,
îl îmbrățișează.
Arborele Salvadore e printre preferaţii lor.
Acești copaci extrag apă rece din subteran,
trunchiurile fiind cu câteva grade mai reci decât mediul înconjurător.
În miezul zilei, unele îmbrățișări pot dura peste patru ore.
Unii copaci sunt atât de populari,
încât sunt acoperiţi complet.
Acest comportament remarcabil a fost consemnat în premieră în 2017.
Cu creșterea temperaturii globale,
astfel de comportamente de răcire pot deveni mai frecvente.
Dar unii sifaka au mers şi mai departe.
Ştiu că cel mai bun loc e în trunchi.
Aici, temperatura poate fi și mai rece.
Oferind o oază în faţa infernului de afară.
Sifaka au descoperit că îmbrățișarea copacilor îi ajută să rămână mai răcoroși.
Dar unele mamifere se luptă cu o sursă de căldură mai periculoasă decât soarele.
Pădurile uscate de eucalipt din Australia.
Casa unui mamifer extrem de bizar.
O echidnă.
E printre cele mai vechi mamifere și se reproduce prin ouă.
Caută hrană, folosindu-și nasul sensibil pentru a găsi furnici și termite.
Ca să funcționeze eficient, trebuie să-şi mențină nasul umed,
fapt care a dat naştere unei abilităţi neobişnuite.
Suflă bule de muci.
Umiditatea se evaporă, răcorind-o.
Dar această femelă nu e singură.
Poate fi urmărită de până la zece sau mai mulți masculi,
toți luptându-se pentru atenția ei.
În aşa-numitul tren al iubirii.
Poate dura săptămâni întregi.
Un mascul a reușit să se apropie.
Cu un partener atât de înțepător, e nevoie de o atingere blândă.
Dar unele relații romantice nu rezistă mult.
Cu nasul sensibil, echidna poate detecta primele semne de pericol.
Un incendiu de pădure.
Cea mai bună șansă e să ajungă în subteran.
Echidnele merg des sub pământ pentru a evita arşiţa zilei.
Dar o fac şi ca să scape de incendii.
Între 2019 și 2020, Australia a avut
cel mai grav sezon de incendii forestiere din istorie.
Peste 259.000 km²,
o zonă mai mare ca Regatul Unit, a fost devastată.
Dar în condiții atât de periculoase,
echidna are o abilitate de supraviețuire remarcabilă.
Intră într-un somn adânc numit toropeală.
E o formă de hibernare în care pulsul lor poate scădea până la patru bătăi pe minut.
Temperatura corporală scade.
Și respiră o dată la trei minute.
Astfel, pot trăi zile întregi fără hrană sau apă.
După ce focul a trecut,
echidnele încep să apară.
Nu toate sunt tefere.
Ţepii topiți arată că a fost cât pe-aci.
Dar altele nu par afectate.
Adaptările lor unice le-au protejat.
Odată cu creșterea temperaturilor globale, incendiile de pădure devin tot mai intense
şi mai frecvente.
Abilitățile de supraviețuire ale echidnelor vor deveni și mai cruciale.
Mersul în subteran pentru a evita căldura are logică,
dar un mamifer face exact opusul.
Veverița antilopă a lui Harris.
Chiar și în toiul verii,
când temperatura solului depăşeşte 80 grade Celsius,
caută hrană printre cactuşii din deșertul Arizona.
Ieşind afară acum, evită competiția altor mamifere.
Dar veverițele nu-şi fac de cap.
Un șarpe cu clopoței, căutând o masă de mărimea rozătoarelor.
Sunt în impas.
Cine rezistă cel mai mult căldurii?
Temperatura solului continuă să crească,
iar temperatura veveriţei ajunge la 43 grade Celsius.
Ar fi fatală pentru oameni și majoritatea animalelor.
Dar veverițele au un truc care le poate scădea rapid temperatura corpului.
Împarte căldura.
Întinzându-și corpul cald pe nisipul rece de la umbră,
o veveriță își poate scădea rapid temperatura cu până la un grad pe minut.
Șarpele cu clopoței n-are nicio şansă.
Trebuie să se adăpostească ca să evite supraîncălzirea.
În siguranţă,
veverița poate continua să caute fructul cactusului Cholla.
Dar acesta și-a pierdut deja toate fructele de jos.
Îi rămâne un singur lucru de făcut.
Va trebui să se urce pe ramurile cu spini.
Trebuie să fie foarte precaută.
Acest fruct e prea departe.
Încearcă din nou.
Dar prețul succesului poate fi dureros.
Trebuie să îndepărteze niște ţepi foarte ascuțiți.
O ultimă întindere înainte să savureze fructele muncii ei.
Această veveriță mică a găsit un mod inteligent de a se adapta la căldură.
Dar când ai aproape 6 m înălțime și cântăreşti aproape două tone,
e o problemă mult mai mare.
Valea Hoanib pe Coasta Scheletelor din Namibia.
Căminul unor adevărați giganți ai naturii.
Girafele.
Această turmă e păzită de un mascul dominant.
Își petrec mare parte din zi în aer liber, în căutarea hranei.
Limbile lor sunt negre, protejate de un pigment ce acționează ca un ecran solar.
Dar e doar una dintre metodele prin care o girafă se răcorește.
Se pregătește să utilizeze o altă adaptare de a face față căldurii.
Un mascul rival.
Se apropie de femele.
Masculul dominant îl interceptează.
Masculii se înfruntă.
Aceste lovituri sunt suficient de puternice să rupă pielea și oasele.
Acum sunt încercate la limită.
Temperaturile corporale ating niveluri aproape letale.
Motivul pentru care nu se supraîncălzesc e legat de modelul distinctiv al pielii lor.
O cameră termică arată că sub fiecare pată maronie e o rețea densă de vase de sânge.
Pe măsură ce temperatura corpului crește,
aceste vase de sânge se extind,
eliberând căldură corporală,
permiţându-le să continue lupta.
Forța fiecărei lovituri e vizibilă ca o linie oblică încinsă.
Masculul dominant câștigă,
iar rivalul lui se retrage.
În Trinidad trăiește un mamifer care detectează căldura animalelor
și o folosește pentru a se ghida spre a bea din sângele victimei lor.
Liliacul vampir cu aripi albe.
Pândindu-şi următoarea victimă.
Acest cocoş doarme dus.
Dar liliacul trebuie să fie atent.
Cocoșii se trezesc ușor.
Mușcătura trebuie să fie precisă.
Receptori sensibili la căldură le permit liliecilor vampiri
să detecteze diferențe subtile de temperatură.
Poate localiza precis locul unde sângele cald curge aproape de piele.
Mușcă.
Saliva conține un anticoagulant puternic numit draculin.
Care asigură curgerea sângelui.
Asta o ajută să se hrănească rapid fără să fie observată.
Dar sângele nu e foarte hrănitor,
aşa că liliecii trebuie să bea peste jumătate din greutatea lor corporală.
Prin urmare, nu mai poate să zboare.
Dar rinichii ei sunt remarcabili
și extrag repede apa din masa ei.
În câteva minute, dispare în întuneric,
plecând fără ca cocoşul să-şi dea seama.
Dacă liliecii vampiri folosesc căldura din sângele victimelor pentru a-și găsi hrana,
un mamifer folosește căldura soarelui.
Uganda, în Africa, pe malurile râului Nil.
Un grup de babuini s-a adunat la sfârșitul sezonului uscat.
Aşteaptă o oportunitate sezonieră specială.
Începe cu apariția anuală a termitelor zburătoare.
Le oferă babuinilor o gustare mică, dar necesară.
Dar veteranii grupului ştiu că există o altă delicatesă.
Una care le oferă o masă mult mai hrănitoare.
Un crocodil de Nil.
Și-a depus ouăle în nisipul cald.
Babuinii le-ar fura dacă ar putea.
Dar crocodilul, cântărind aproape un sfert de tonă,
e unul dintre cei mai temuți prădători din Africa și poate să ucidă un babuin.
Aşa că trebuie să fie prudenţi.
Planul lor este simplu.
Aşteaptă.
În timp ce crocodilul trebuie să stea la soare, păzindu-și cuibul,
babuinii își păstrează răcoarea la umbră,
așteptând momentul potrivit.
Crocodilul începe să caşte.
E o metodă de a pierde căldură.
Soarele se înteţeşte.
Dar crocodilul stă de pază și riscă supraîncălzirea.
În cele din urmă, devine atât de cald,
că intră în apă ca să se răcească.
Dar babuinii nu fac nimic.
Jocul lor de așteptare nu s-a terminat.
Nu merită să se suprasolicite pe căldură,
când pot lăsa șopârlele monitor înfometate să facă munca grea.
În sfârşit, momentul pe care îl așteptau.
Trebuie să se miște rapid. Crocodilul nu va lipsi mult.
Căldura a permis babuinilor să obţină hrana dorită.
Există puține locuri în Africa unde lupta pentru hrană
e mai dificilă decât în salina Etosha din Namibia.
Odată cu creșterea temperaturii în această vastă sălbăticie,
mamifere de tot felul se adună în jurul unei găuri de apă care devine tot mai mică.
Pentru o femelă șacal,
e un loc bun de vânat.
Dar e prea aglomerat.
Ca să aibă succes, trebuie să fie inteligentă.
O fantomă.
Unele dintre cele mai mari mamifere de pe Pământ domină malul apei.
Șacalul trebuie să aștepte.
Observă o posibilă pradă.
Bibilica.
Setea, însă, primează.
Vânătorii și vânatul beau unul lângă altul.
Temperaturile cresc.
Băutorii încep să se certe.
Şi ea se retrage.
Dar lucrurile devin și mai dificile.
O hienă.
Poate ucide cu uşurinţă un șacal.
Dar mânată de foame și sete,
această femelă persistă.
Acum se poate întoarce la vânătoare.
De data asta, a pus ochii pe un stol de porumbei.
Încearcă o abordare mai subtilă.
Ascunzându-se la vedere.
Inducând păsările într-o falsă stare de siguranţă.
Așteaptă momentul perfect.
Dar nu sunt atât de ușor de prins.
Totuşi...
e hotărâtă.
Succes, în sfârşit.
Sosește partenerul ei,
împreună cu puii flămânzi.
Cu atâtea guri de hrănit,
va trebui să vâneze din nou curând.
Mamiferele au o capacitate extraordinară să găsească apa,
să rămână calme
și să valorifice căldura.
Asta le-a permis să prospere
în unele dintre cele mai dure şi mai fierbinți medii de pe planetă.
Dar dacă temperatura globală va crește și mai mult, așa cum se anticipează,
provocările cu care se confruntă mamiferele vor creşte considerabil.
ÎN CULISE
În Madagascar,
echipa a sperat să fie prima care să filmeze unele comportamente descoperite recent.
Lemurii sivaka îmbrățișând copacii.
Dar ca să ajungă acolo, e un drum de trei zile pe teren accidentat.
Cam mult pentru producătorul Rob Pilley.
Fericiţi să se întoarcă pe uscat, pornesc pe jos prin pădurea spinoasă.
Și-au unit forțele cu cercetătorii locali din grupul ESSA.
Datorită expertizei lor, găsesc imediat lemurii.
Se tem de oameni, așa că trebuie să mergem foarte încet.
Se sperie uşor.
Sifaka sunt mult mai agili deplasându-se prin pădure
decât echipa cu echipamente voluminoase.
Au probleme în a ţine pasul cu grupul.
Totul încearcă să te rănească, e o pădure uriașă de cactuşi.
Sunt ţepi peste tot.
Vegetaţia densă îngreunează filmările.
Eşti forţat să filmezi oblic din cauza vegetaţie dense,
pentru că nu ne putem întoarce. E un haos doar să ne orientăm.
Să încerci să mergi în linişte fără a bloca camera, obiectivul sau cablul nu e uşor.
În zilele următoare, echipa se luptă cu căldura,
cu lemurii care fug de ei.
Am găsit un grup și au dispărut.
Va fi un maraton, nu un sprint.
Lemuri obraznici!
Pe măsură ce temperatura creşte, lemurii par să se stabilească.
Ar putea fi un succes pentru echipă.
Stu e în față.
E posibil să fi găsit grupul perfect.
Ţineţi-ne pumnii.
Nu de data asta.
Lemurii au fugit de noi toată dimineaţa, în toate direcţiile.
N-am putut să filmăm nimic.
E cea mai proastă zi!
În tabără, sunt 45 de grade la umbră.
În timp ce Stuart găsește o modalitate de a se răcori...
E bine!
Jeandre e mai îngrijorat de echipament.
Am ridicat laptopul pe harduri să-l răcesc puţin. E prea cald.
Camerele se topesc.
Acele de metal din cameră s-au topit. Nu mi s-a mai întâmplat aşa ceva.
În ciuda căldurii, echipa e nevoită să muncească în arşiţa zilei
dacă vor să filmeze acest comportament unic de îmbrățișare a copacilor.
Dar pe măsură ce lemurii îi conduc mai adânc în pădure,
observă că ceva nu e în regulă.
În inima acestei arii protejate, sunt semne că copacii au fost doborâți.
În ultimii doi, trei ani, defrişările au crescut.
Motivul e disperarea oamenilor
care taie copacii pentru hrana animalelor şi pentru nevoile zilnice.
Cu seceta care continuă, recoltele se pierd
şi localnicii sunt forțați să-şi câştige traiul apelând la pădure.
Peste tot în Madagascar, defrișările și efectele schimbărilor climatice
îngreunează viaţa animalelor sălbatice şi a oamenilor.
Pentru echipă, e un memento al problemelor cu care se confruntă acești lemuri,
care trebuie să se adapteze unei lumi în schimbare rapidă.
Pe potecă, echipa s-a despărțit pentru a acoperi mai mult teren.
Despărțiți, cercetătorii au o metodă specială de a rămâne în contact.
Folosind apeluri similare animalelor, nu ies în evidenţă.
Dar pe măsură ce avansează, canicula îşi pune amprenta pe Jeandre și Rob.
Trebuie să ne oprim puțin, să ne tragem sufletul.
Când încep din nou să se miște, își dau seama rapid că s-au rătăcit.
Totul arată la fel.
Cred că e aici.
Nu suntem siguri... unde suntem.
Au!
În astfel de condiții, insolația se instalează în doar câteva ore.
Sunt înainte. Asta e bine.
O față prietenoasă!
Mă bucur să te văd.
Cineva a plecat pe acolo...
Lucrurile o pot lua razna rapid dacă nu eşti pe fază, aşa că...
Am învăţat ceva, cu siguranță.
În ciuda acestui moment critic, echipa e hotărâtă să continue.
E cea mai caldă zi de până acum, fapt care ar trebui să-i ajute.
În sfârșit, găsesc un grup stabil.
Lemurii îmbrățișează copacii doar în cele mai calde condiții.
Echipa poate doar să aștepte.
În sfârşit,
momentul pentru care au venit.
Datorită muncii acestei echipe de cercetare,
eforturile de a proteja căminul sifaka vor continua.
Prin intermediul educaţiei și colaborarea la diferite niveluri,
de la local la internațional, pentru obiective comune,
sunt foarte optimist în privința viitorului Madagascarului.
Data viitoare, pădurile,
unde vom descoperi că aproape trei sferturi din toate speciile de mamifere
și-au făcut casa...
în cel mai bogat și mai divers habitat
de pe Pământ.
Traducerea şi adaptarea: jarvis
Subtitrare descarcata de pe www.RegieLive.ro Portalul Studentesc Nr. 1 in Romania