Un gibon.
Acrobatic.
Grațios.
Sociabil.
Unul dintr-o remarcabilă familie de animale.
Nenumărate chipuri.
Maimuțe.
Primate mari.
Lemuri.
Au cucerit lumea lucrând împreună.
Fiecare triumf e împărțit.
Și fiecare dramă.
Familia este totul...
...pentru primate.
PRIMATELE
Pădurile din sud-estul Asiei
găzduiesc acrobați de talie mondială.
FAMILIA CONTEAZĂ
Aceștia sunt giboni lar.
Fiecare familie mică își apără un teritoriu vast.
Trebuie să parcurgă rapid distanțe mari.
De aceea, mișcarea gibonilor e unică.
Ei brahiază,
legănându-se de la o creangă la alta,
această tehnică le conferindu-le viteza.
Brațele unui gibon sunt de două ori mai lungi ca picioarele.
Astfel, corpul acționează ca un pendul,
cu avânt suficient pentru a sări zece metri.
Dar cu o cădere de 30 de metri sub ei,
fiecare salt cere curaj.
O asemenea încredere trebuie învățată.
Puiul acesta are doar zece luni.
Pentru un gibon, e un copilaș.
S-a născut cu tot ce-i trebuie pentru viața la înălțime.
Dar să înveți cum să le folosești...
...cere exercițiu.
Acest proces de învățare e riscant.
Puțini giboni scapă fără oase rupte.
Dar lecțiile se împărtășesc.
Gibonii, ca toate primatele,
învață unii de la alții.
De la familie,
prieteni,
parteneri de joacă.
Joaca e cel mai bun antrenament.
Și cu cât se joacă mai mult,
cu atât se deprind mai repede.
Puii de primate au cele mai bune șanse la viață în siguranța familiei.
În întreaga lume,
puterea familiei a fost cheia succesului primatelor.
De la munți înzăpeziți
la străduțe prăfuite.
Jungle neexplorate
și savana.
Viața socială a fost esențială pentru primate.
Dar asta nu înseamnă că viața de familie e lipsită de provocări.
Sau chiar epuizantă.
În Malaezia, acești languri adormiți
formează un grup familial unit.
Un mascul dominant supraveghează opt femele
și puii lor.
Foarte mulți.
Dar o femelă stă la distanță.
Abia a născut
un pui de o culoare vie.
Mama nu trebuie să-și piardă puiul din ochi,
de aceea s-a născut cu o blană atât de vizibilă.
Dar blana lui portocalie atrage și alte priviri.
Mătușile și verișoarele lui.
Toate vor să-l drăgălășească pe nou-născut.
Îngrijirea puiului devine ciudat, o competiție.
Poate părea dur pentru pui, dar mama lui e tolerantă.
Așa se întărește legătura grupului cu nou-născutul,
crescând șansele ca acesta să fie protejat.
Ceea ce e bine, căci în junglă, pericolul pândește mereu.
Un strigăt de alarmă.
E un piton.
Mama își găsește rapid puiul portocaliu
și curând e în siguranță la ea în brațe.
Dar grupul nu a terminat.
Cât timp șarpele e pe teritoriul lor, e o amenințare,
mai ales pentru cei mici.
Acest șarpe nu va mai rămâne pe aici.
Să-ți suporți familia cere răbdare,
dar te bazezi pe ea când contează cu adevărat.
Zorii în bazinul Amazonului.
Aceste maimuțe-păianjen cu obraji albi
sunt echipate pentru viața în copaci.
Maimuțele-păianjen au un membru în plus:
coada.
Ea le permite să ajungă unde alte maimuțe nu pot
și să profite de oportunități unice doar lor printre primate.
Coada acestei femele e puternică și agilă,
la fel de utilă ca un braț.
E esențială când se aventurează în cele mai periculoase locuri.
Acest afluent al Amazonului e inundat,
revărsându-se peste maluri.
Curenții puternici pot smulge copaci
și pot lua pe oricine se apropie prea mult.
Dar aduc și oportunități.
Plante acvatice, un festin diferit de ce se găsește în coronament.
Acum coada e o frânghie de siguranță.
E flexibilă și îi susține toată greutatea.
Pare chiar să aibă o minte proprie.
Și striațiile îi oferă aderență,
ca palma unei mâini.
Se crede că nutrienții din aceste plante merită riscul.
Și această femelă mai bătrână a deschis calea.
Grupul ei a urmat-o.
Curând, toată lumea se înfruptă.
Aici, cunoștințele familiei se transmit,
se păstrează
și se moștenesc între generații.
Grupurile de primate sunt diverse
și au diverse scopuri.
Aici, pe platourile etiopiene,
gelada formează turme, cele mai mari grupuri.
Pentru că unde nu te poți ascunde,
siguranța stă în număr.
La marginea celui mai fierbinte deșert,
babuinii hamadryas se unesc
pentru a-și apăra resursele de rivali.
Când două grupuri se înfruntă,
e un avantaj să fii mai numeros.
E mult mai pașnic, iar grupurile sunt mai mici
în pădurea Dry Chaco din Argentina.
Aici, maimuțele-bufniță trăiesc în familii nucleare,
doar părinții și puii lor.
Mama și tata formează una dintre cele mai devotate perechi din natură,
pentru că se bazează doar unul pe celălalt.
Deși viața socială are avantaje,
există câteva primate
care preferă singurătatea.
Noaptea, în Sri Lanka,
o creatură solitară și rară prinde viață.
Această primată minusculă
e un loris suplu cenușiu.
Activ doar noaptea, lorisul e invizibil și cu ochii mari,
chiar și când culege doar fructe.
O viață solitară ar trebui să însemne că nu împarte cu nimeni.
Dar există și provocări.
Acest loris e o mamă singură.
Are gemeni, dar din păcate, sunt prea mari ca să-i poarte cu ea.
Așa că puii sunt lăsați în vegetația deasă,
unde trebuie să stea cuminți până se întoarce ea.
Dar în seara asta, unul dintre pui nu e la locul lui.
Acest mic loris a căzut din culcuș,
iar acum are probleme.
La doar cinci săptămâni,
e abia mai mare ca o minge de golf.
Dar e deja bine echipat.
E printre puținele primate cu vedere nocturnă,
datorită unui strat reflectorizant în ochi, numit tapetum,
din ochii supradimensionați.
Majoritatea puilor de primate au nevoie de luni sau ani
să devină independenți,
dar acest pui de loris se cațără deja cu încredere.
Și s-a născut cu o strânsoare de fier.
Mama lui îl aude.
În sfârșit, reuniți.
Un loris trebuie să se maturizeze rapid.
Copilăria lor e una dintre cele mai scurte dintre toate primatele.
În mai puțin de patru luni,
el și geamănul său vor fi pe cont propriu.
Dar nici atunci mama lor nu-i va abandona.
Le va permite să-i împartă teritoriul,
asigurându-le cele necesare la începutul independenței.
În pădurea cabruca, copacii înalți mișună de viață microscopică.
Această lume în miniatură
are o maimuță pe măsură, cât o veveriță.
Un tamarin-leu cu cap auriu.
E tată și are o familie mică, dar pretențioasă.
E urmărit printr-un colier radio,
deci savanții știu un lucru sigur:
este devotat.
Cu toate acestea,
azi pare că a uitat ceva.
Pe fiica lui.
Pentru o mamă tamarin micuță,
sarcina și nașterea sunt un efort uriaș.
Așa că grija puilor revine mai ales partenerului.
El îi conduce pe toți la prima oprire a zilei:
micul dejun!
Ziua unui tamarin e o vânătoare de hrană rapidă, furioasă
și adesea distructivă.
Aceste bromelii sunt pline de gustări mici.
Vor sta doar cât să se sature toți,
fiindcă și tamarinii sunt o pradă mică,
și e periculos să zăbovească într-un loc.
E timpul să plece.
Toți îl urmează.
Mă rog, aproape toți.
Așa își petrece zilele un tată tamarin.
Fie că familia mănâncă,
se curăță,
sau doar se joacă,
el poartă povara responsabilității.
De fapt, fiica lui e destul de mare ca să țină pasul cu familia,
dar preferă să fie cărată de tatăl ei răbdător.
Printre lemurii cu coadă inelată din Madagascar,
femelele conduc.
Ele îmbină rolul de mamă cu apărarea teritoriului.
La nevoie,
merg la luptă cu puiul în spate.
În lumea primatelor, cei din vârf ies în evidență,
chiar și în umbra junglei vest-africane,
unde singurul lucru mai colorat
decât posteriorul unui mandril dominant e fața lui.
Culorile vii ale mandrililor indică sănătate și dominanță.
De la nasul unic al maimuței proboscis din Borneo
la caninii imenși ai unui dril
sau obrajii uriași ai unui urangutan mascul dominant,
aceste trăsături fizice îi disting pe cei din vârf,
dar îi și expun la intrigi și trădări.
În statul deșertic Rajasthan din India,
un singur mascul langur Hanuman plin de cicatrici
își veghează grupul.
50 de femele și pui
care depind de el pentru pace și protecție față de rivali.
Urmașii lui cresc sub protecția sa.
Dar acești burlaci s-au aliat
sperând să-l detroneze și să preia forțat grupul.
Dacă reușesc, îi vor ucide puii.
Scrâșnitul dinților e un semn de sfidare.
Nu va ceda fără luptă.
Provocare acceptată.
Atacul e cea mai bună apărare.
Și-a alungat rivalii prin intimidare.
Și urmașii lui sunt în siguranță,
cel puțin deocamdată.
Dominanța unui lider e mereu amenințată.
În final, toți trebuie să se retragă.
În pădurile de cedru din Maroc, iarna aduce zile scurte
pentru cea mai izolată maimuță din lume.
Naveta de dimineață a macacilor de Barbaria e scurtă, dar abruptă.
Joaca nu e timp pierdut.
Aceste giumbușlucuri ascund lupte de putere.
Partenerii de joacă se testează reciproc,
își stabilesc statutul
și formează alianțe,
arma secretă a societății primatelor.
Dar un macac privește de pe margine.
E un mascul la apusul vieții.
cunoscut de cercetători după nasul său plin de cicatrici
și pentru că, de obicei, e singur.
Statutul și importanța i-au scăzut.
Dar a fost odată al doilea la comandă în acest grup de 40.
Pentru a avansa, a fost nemilos.
În tinerețe, s-a luptat și el pentru o poziție.
Și-a făcut aliați,
dar și dușmani,
pentru a-și asigura un loc în fruntea grupului.
Dar acele zile au apus.
Acești macaci de Barbaria sunt izolați
la 2.000 de metri altitudine în Munții Atlas din Maroc,
unde îndură unele dintre cele mai mari extreme climatice dintre toate primatele.
În doar câteva ore,
temperatura poate scădea cu 30 de grade Celsius.
Viețile celor tineri și bătrâni sunt în pericol.
La apus, grupul începe să se adune,
unindu-se pentru a înfrunta frigul.
Își oferă căldură unii altora,
ajutându-se să supraviețuiască până dimineața.
Masculul bătrân, însă, e singur.
Până când...
i se alătură niște prieteni neașteptați.
Și-a găsit un nou rol în grup,
îngrijind pui care nu sunt ai lui, iar asta i-a prins bine.
Masculii macac de Barbaria formează legături durabile, de bunic, cu tinerii.
Iar acum, împreună,
au toți o șansă mai bună să supraviețuiască nopții.
Pot îndura iernile montane extreme datorită cooperării.
Colaborarea stă la baza succesului
acestei întregi familii de animale,
o familie a cărei poveste are un nou capitol.
În 1997,
savanții au pornit într-o expediție spre o lume pierdută,
un platou izolat din nordul Sumatrei.
La 1.000 de metri peste nivelul mării
se află Batang Toru.
După săptămâni de căutări, au zărit ceva.
Asta.
O nouă specie de primată.
O primată mare.
Urangutanul de Tapanuli.
Sunt mai mici,
au blana mai palidă și mai deasă decât verii lor de la câmpie.
Savanții cred că sunt adaptări pentru viața la altitudine.
Dar ca la toți urangutanii,
legătura dintre mamă și pui
e printre cele mai puternice și durabile din natură.
La această altitudine,
se pare că acești urangutani
au nevoie de o dietă vegetală mai variată ca să supraviețuiască.
Toate acestea trebuie învățate de pui.
Vor trece cinci ani până va fi gata să plece pe cont propriu.
Dar lumea ei se schimbă... și repede.
Când urangutanul de Tapanuli a fost numit în 2017,
a devenit cel mai nou,
dar și cea mai periclitată primată mare din lume.
Mai există doar 800 de exemplare.
Lumea lor pierdută nu mai e un secret.
De fapt, e sub amenințare imediată
din cauza defrișărilor, mineritului și proiectelor hidroenergetice.
Urangutanul de Tapanuli a fost izolat, ascuns,
timp de aproape 700.000 de ani.
Acum se crede
că într-o singură generație ar putea dispărea.
În toată lumea,
această poveste devine familiară.
95% dintre lemurii din Madagascar sunt pe cale de dispariție.
Habitatul macacilor de Barbaria se micșorează rapid
din cauza schimbărilor climatice.
Pădurile macacilor cu coadă de leu sunt insule într-o mare de agricultură.
Azi, peste jumătate din speciile de primate sunt amenințate.
Și viitorul lor
e în mâinile unei singure primate.
Noi.
Traducerea și adaptarea: jarvis